Франсоа Вийон
Из „Завещание“

Превод от френски: Пенчо Симов, 1978

chitanka.info

I

Достигнах трийсета година,

до дъното срама изпил,

мъдрец и луд наполовина.

Злощастен неведнъж съм бил

и всичко ми е причинил

Тибо от Осини[1] — все той…

Епископ е, не бих прикрил,

на другите, но не и мой.

X

Понеже слабостта си зная

пред болести и враг жесток,

преди да е настъпил края

на силите, които бог

ми е дарил за кратък срок —

ей Завещанието мое.

Повтарям, израз най-дълбок

на сетната ми воля то е.

XI

Написах го в шейсет и първа.

Тогава имах тежък дял —

в затвор, где слънце не надзърва,

във Мьон[2] и днеска бих лежал.

Спаси ме мъдрият ни крал;

до гроба чак да не отслабва

предаността ми бих желал:

доброто да се помни трябва.

XII

Сега — след не една тревога,

въздишка, плач и трепет плах,

които да възпра не мога,

след мъки и беди, разбрах,

че всичко аз дължа на тях,

а не на мъдри коментари

към Аристотел[3], скрити в прах

из философски книги стари.

XIV

Че грешник съм, съвсем не крия;

но бог не иска да умра,

а пример взел от по-добрия,

поуката да разбера:

не е смъртта ни цел добра,

живот е бог и иска само

да води съвестта-зора

към разкаяние голямо.

XV

И както пише във „Романа

на Розата“[4], със порив млад

живей през младостта засмяна,

че няма връщане назад,

а предстои гробовен хлад.

Затуй сега не ме корете:

когато бъда белобрад

и мен ще плашат ветровете.

XVI

Да знаех, че смъртта ми може

да хвърли лъч сред този мрак,

смъртта си бих поискал, боже,

не питайки кога и как.

Но чужд съм ви — умра ли, пак

към мен не ще се промените.

Заради някакъв бедняк

не се поместват планините.

XXII

Тъжа за времената млади

(когато исках от света

безспир забави и наслади).

Далеч отмина младостта —

дали пеша побягна тя

или на кон? Върви я спри!

Внезапно сякаш отлетя

и нищичко не ми дари.

XXIII

Отиде си, а аз съм тука —

лишен от знанието-фар,

във всичко срещнал несполука,

печален, без пари и жар,

а сетния ми бивш другар

сега не ме познава вече,

забравя дружба, спомен стар,

понеже бедност ме повлече.

XXIV

Да се разкайвам няма нужда,

в разврат не съм пилял пари,

не съм гулял за сметка чужда,

не може да ме укори

приятелят ми пръв дори

във разточителство голямо.

А щом е тъй, мъже добри,

защо да се очерням само?

XXV

Обичал съм, това признавам,

и пак да любя съм готов:

но тъжен, гладен днес оставам,

затуй не мога с порив нов

да се захласна във любов.

При глад (без труд ще проверите)

заглъхва всеки страстен зов —

за сити хора са игрите.

XXVI

Ако прилежно бях се учил

в безумните младежки дни,

съзнавам днес, че бих сполучил

да имам дом на старини.

Но сред четирите стени

в училище не влизах често…

Не можеш нищо промени

сега със плач, сърце злочесто!

XXVII

Премного следвах аз съвета:

„Използвай, сине, младостта!“

От същия мъдрец[5] е взета

и друга мисъл: „На света

с невежество, със суета,

с излишества се проявява

младежът.“ Проверете: тя

така записана остава.

XXVIII

Отлитат с бързина голяма

годините. Тъй (според Йов)

тъкачът със пламтяща слама

гори стърчащи нишки — нов

килим накрая е готов

и тъй за кратко подравнен е.

Така смъртта със жест суров

на всичко слага край пред мене.

XXIX

Къде са милите младежи,

с които нявга близък бях —

галантни, речовити, свежи,

изкусни в спор и в дружен смях

Умряха някои от тях

и не оставиха следи,

днес в рая са — че нямат грях.

Над всички живи бог да бди!

XXX

На някои честта се падна

да са велможи — все на пир;

а други имат участ гладна,

за хляб мечтаят си безспир;

едни избраха манастир —

от разни ордени монаси…

Еднакви бяхме, а подир

съвсем различни в участта си.

XXXI

Навред за всички господари

отрежда бог живот честит —

не трябва с труд да се товари

богатият, и пак е сит,

а за бедняка упорит —

търпение и друго няма!

Онези, с герб на своя щит,

излапват мръвката голяма.

XXXII

Гощават се с вина отлични,

с меса, каквито аз не ям,

със сладки, сосове различни…

Не са като зидаря, знам —

не може той да смогне сам,

та някой тухли му подава,

а те сами с успех голям

се тъпчат без излишна врява.

XXXIII

Напразно аз се отклоних

и по-добре е да си трая;

не съм роден за съдник лих,

та тоя да изпращам в рая,

а в адските недра — оная.

Това е работа за друг,

Исусе, пръв съм грешник, зная!

Каквото писах, то е тук.

XXXIV

Но да му сложим пепел; край.

Да дирим по-приятна тема,

че тази на мнозина май

досажда, радостта отнема.

Когато празен е корема,

за остри думи идва ред

или пък мисъл зла обзема

бедняка благ и тих наглед.

XXXV

Роден съм в черна немотия,

подобно дядо ми Орас,

баща ми също бе от тия —

родените в злощастен час.

Отколе мъката е с нас

и както моите деди

в бедняшки гроб ще легна аз,

над мене няма герб да бди.

XXXVI

Но щом се заоплаквам, вече

духът ми с мене влиза в спор:

„Недей оглася бре, човече,

със жалби целия простор,

че не приличаш на Жак Кьор[6],

живей и спи в постеля лоша,

наместо да изцъклиш взор

на златна гробница в разкоша.“

XXXVII

Сановник! Но е бил преди,

а нищо днес не представлява,

И псалмопеецът твърди:

изчезва всеки във забрава.

Но не за мен е реч такава,

че грешен съм пред бога строг;

а в тази област подобава

да се изказва теолог.

XXXVIII

Не съм — това добре го помня —

на ангели небесни син,

белязан от звезда огромна.

Баща ми е умрял. Амин.

Нещастна, без другар един,

ще мре и майка ми, изглежда.

Останал на света самин,

в какво да търся аз надежда?

XXXIX

Разбрал съм: бедни и богати,

духовници и прост народ,

и здрави хора, и сакати,

с различна вяра, произход,

сгодени или във развод,

жени със чудна красота —

напразно всички търсят брод

в реката мътна на смъртта.

XL

Елена, Парис — също… Всеки

умира — с болка при това;

минават часове нелеки,

оклюмва пламнала глава,

избива пот — и то каква!

Безсилен в тоя миг е брата,

страданието със слова

не могат да смекчат децата…

XLI

Смъртта придава краска бледа

и изтънява се носът —

не е приятно да се гледа

подпухналата, мека плът.

Жена, огряла всеки кът

с усмивката си приветлива,

ще минеш ли по тоя път?

Не се отива в рая жива…

[1] Тибо от Осини. — Орлеански епископ, по чиято заповед Вийон бил затворен през лятото на 1461 година. ↑

[2] … във Мьон. — В Мьон-сюр-Лоар поетът бил затворен навярно за леко провинение или във връзка с престъпление на свой другар. ↑

[3] … към Аристотел. — Вийон споменава арабския философ Авероес (починал през 1198 година в Мароко), който превеждал и коментирал съчиненията на Аристотел. ↑

[4] „Романа на Розата“. — Средновековна поема в две части: първата е от Гийом дьо Лорис, а втората — от Жан дьо Мьон (XIII–XIV в.). ↑

[5] … от същия мъдрец. — Вийон перифразира Еклезиаста, където се казва: „Laetare ego, juvenis in adolescentia tua…“ и също: „Adolescentia enim et voluptas vana sunt.“ ↑

[6] Жак Кьор. — Прочут на времето си богаташ, банкер на Шарл XVII. Починал в немилост през 1456 година. ↑

Балада за някогашните жени[1]

Кажете ми къде, в коя страна е

красавицата Флора, първа в Рим;

Архипиад, Таис… Къде блуждае

онази Ехо с чар неповторим?

Дори на звук, със мъка доловим,

над ручеи, реки или поляни

отвръщала — неземна, сякаш дим…

Ала къде е днес снегът от лани?

Къде е Елоиз, със кротостта си

увлякла тъй Пиер Есбаиар,

че бил скопен и заживял с монаси?

Ами кралицата, която с жар

издала заповед в чувала стар

да свържат Буридан и без подкани

да хвърлят в Сена този жив товар?

Ала къде е днес снегът от лани?

Кралица Бланш, по глас като сирена,

а пък по цвят — на лилия сестра,

и Берт, с крака големи надарена,

и Беатрис, със блясък на зора,

и Жан, лотарингийката добра,

която падна в плен у англичани

и във Руан на клада изгоря?

Ала къде е днес снегът от лани?

Владетелю, ще търсиш дълги дни

къде са всички те сега събрани

и този припев пак си припомни:

ала къде е днес снегът от лани?

[1] Балада за някогашните жени. — В нея се споменават Флора — прочута римска куртизанка; Архипиад — атинянинът Алкивиад, поставен от средновековната традиция наред с жените; Таис — древногръцка куртизанка от IV век; Ехо — нимфа, която се влюбила в Нарцис и се превърнала на скала; Елоиз — любима на Пиер Абелар (1079–1142), прославен парижки професор, „рицар на диалектиката“, кастриран заради любовта си; Буридан — парижки професор, схоластик от школата на номиналистите (според преданието отдавнашна френска кралица участвувала в студентски забавления и студентите, които й харесвали, били хвърляни в Сена) Берт — майката на Карл Велики; Жан — Жан д’Арк; останалите цитирани имена не са идентифицирани исторически. ↑

XLII

Монахът, важната особа,

и оня, който е роден

в дворец — отиват всички в гроба

и всеки бива заменен.

Та аз ли — прост бедняк от Рен[1],

не ще умра? Ала желая

да поживея някой ден,

преди да е настъпил края.

XLIII

Светът е преходен, макар че

забравя алчният това;

умират всички; всяко старче

повтаря същите слова,

защото лудата глава

на младини ти подобава,

а щом си немощен, каква

утеха друга ти остава?

XLIV

Дори просия за старика

понякога е сетен дял,

отчаян, той смъртта си вика,

сърцето го боли от жал,

самоубийство би желал,

а страх от бога го възпира,

но не един от свой кинжал

напук на господа умира.

XLV

На младини е бил приятен,

а днес — досаден стар човек.

Ако мълчи, е непохватен,

ако продума — няма лек,

ще кажат, че това е ек

от твърде извехтяла песен.

Маймуна от предишен век

е номер най-безинтересен.

XLVI

Затуй нещастните женички

без прежен чар и красота

ревнуват младите и всички

запитват бога — на света

защо преди безброй лета,

а не сега, са се родили.

И бог мълчи — че с лекота

въз спора биха го надвили.

XLVII

Жена красива е била

онази Омиер[2], която

оплаква в зимата си зла

отминалото свое лято:

„О, старост, зло, навред познато,

защо ме повали така?

Какво ли спира ме, когато

протягам към смъртта ръка?

XLVIII

Щастлива бях, но бе отдавна —

моминската ми красота

посрещаха с възхита явна;

без разлика във възрастта

за поп и за търговец тя

примамка бе, която радва

и вдъхновява щедростта,

а днес и просяк ме отбягва.

XLIX

Отхвърлих всеки хубавец —

разбирам днес, че съм сгрешила —

заради онзи млад хитрец,

към който бях безкрайно мила;

обичах го с огромна сила,

а той не криеше дори,

че друга страст го е пленила —

да пипне моите пари.

L

Търпях, и то с усмивка блага,

ритници, удари безчет;

целуваше ли ме, веднага

с проклетника, от страст обзет,

забравях жребия си клет,

от ласки и любов пияна.

На други давам днес съвет —

за мен позор и грях остана.

LI

И ето че откак умря,

година трийсета минава,

отмина възрастта добра,

не съм, каквато бях тогава,

и огледалото ми дава

жестоки поводи за срам:

превита, суха съм — такава,

че сдържам своя гняв едвам.

LII

Къде е челото ми гладко

и кожата с прекрасен тен,

и погледа, пред който рядко

остава мъж непокорен,

врата, от бръчици лишен,

косата, прицел на копнежи,

и сетне, най-доброто в мен:

червените ми устни свежи?

LIII

Изящните ми рамене,

ръцете гъвкави и бели —

коя магия ги отне?

Напразно от години цели

се питам где са отлетели

богатствата на тази плът?

Гръдта ми бе с извивки смели,

добре оформен бе кракът…

LIV

По челото ми бръчки вече

се впиват; погледът — замрял

и не проблясва отдалече,

не буди страст, а само жал;

разкривен е носът ми цял,

косата — оредяла, сива

и никой днес не би познал,

че съм била и аз красива.

LV

Със всяка хубава жена

така е то от памтивека —

ще има свити рамена

и гръд отпусната и мека,

към старост ще върви полека;

къде е прежният ми чар —

краката ми са два дирека,

бедрата ми са от сухар.

LVI

Така доброто старо време

оплакваме — глупачки стари —

и всяка, просълзена, дреме

край огъня в безброй кошмари.

Часът за всяка ще удари,

така живее този свят —

слана без време ще попари

без време цъфналия цвят.“

LVII

Красавицата някогашна

съвети дава днес безброй;

речта й в книгата си прашна

Фремин записа — писар мой

завеян; вместо мене той

за всяка дума отговаря —

по писаря познават кой

или какъв е господаря.

LVIII

Опасност в любовта се крие,

не идва никога сама;

ала ще възразите вие:

„Послушай, любовта нима

с такава някоя «мома»

едничка е и няма друга?

Не е жена за у дома,

не е достойна за съпруга!

LIX

Говориш за жени, които

обичат само за пари,

сърцето с тях не е честито,

пък и плътта не е дори,

освен за кратко, разбери;

но и жени почтени има —

човече, по-добре се взри,

сред тях си избери любима.“

LX

Приемам, че така ще каже

критикът мой след някой ден,

донякъде със право даже.

Но който тъй оспорва мен

и със въпроса нерешен

би трябвало да се заеме:

не е ли бил съвсем почтен

животът им в предишно време?

LXI

Почтени те са отначало,

далеч от упреци и грях,

догдето пламенно, всецяло

се влюби някоя от тях.

Една обиква млад монах,

а друга писар — всяка има

в гърдите си не пламък плах,

а буйна страст неугасима.

LXII

Обичат се според Декрета[3]

на скришно място той и тя.]

Но за жена, от страст обзета,

насита няма в любовта

и тя е (тъй върви света)

готова да предпочете

пред първия партньор в страстта

да бъдат неколцина те.

LXIII

Защо е тъй? Не е целта ми

да укорявам и дори

да хуля днес достойни дами,

но в Реймс, в Троа, като сестри

с еднакъв нрав са, разбери,

девиза им узнай във рима:

от трима майстори добри

работят по-добре шестима.

LXXI

Отхвърлих женските съблазни —

не искам в омагьосан кът

да се въртя с надежди празни;

да крета друг по този път…

Това е изблик на духът,

а не хулителство нездраво:

в предсмъртния си час мъжът

да каже всичко има право.

CLVI

Деца красиви, запомнете,

погубва за позорна цел

най-хубавото свое цвете

човекът, който е поел

към Монпипо и към Рюел[4];

затуй пазете свойта кожа —

Колен Кайо[5], макар и смел,

разбра, че не помага ножа.

CLVII

Не е играчка, няма спор —

човек душата си залага;

ако загубиш, мреш с позор,

да се разкайваш, не помага:

спечелиш ли, със теб не ляга

Дидона Картагенска[6], знай,

И луд е, който всичко слага

на карта за невзрачен пай.

CLVIII

Добре ме чуйте, казвам пак

говорят с право, че изпива

коларят всичко до петак.

Излиза всяка сметка крива

и много бързо си отива

спестеното — до грош дори.

Довеждат до съдба горчива

престъпно взетите пари.

[1] … бедняк от Рен. — Изразът се употребявал, за да покаже немотия и не е свързан с произхода на автора. ↑

[2] Омиер. — Красивата Омиер наричали прочута парижка куртизанка от началото на XV век. ↑

[3] Обичат се според Декрета. — Иронично подмятане за прословутия Decretum Gratiani, според който вината може да се опрости, ако е останала скрита. ↑

[4] … към Монпипо и към Рюел. — Според тогавашния жаргон „да тръгнеш към Монпипо“ означавало да крадеш, а „да тръгнеш към Рюел“ — да убиваш. ↑

[5] Колен Кайо. — Вийонов състудент, екзекутиран през 1460 г. като непоправим престъпник. ↑

[6] Дидона Картагенска. — Дъщеря на тирския цар, основателка на Картаген, възпята в „Енеида“. ↑

Нравоучителна балада

Някой с индулгенции ограбва

куп пари от грешниците клети;

а на втори пък барбут му трябва;

може да е сръчен майстор трети

във подправянето на монети;

всичко туй какво ще промени?

Где са сумите, в печалба взети?

Харчат се за вино и жени.

Може ловко да измисляш рими,

лютня може да държиш умело,

с хитрости, шеги неизброими

може да вървиш от село в село,

на берлан и глик[1] да лъжеш смело,

кегли да събаряш — погледни:

резултатите от всяко дело

харчат се за вино и жени.

Чакай, може би решил си вече

за пороци да не губиш време?

Е добре, ори, коси, човече,

и засявай нивите със семе,

щом неук си, дявол да го вземе!

Що ти са стада, коноп, храни,

щом парите (сигурно съвсем е)

харчат се за вино и жени?

Всякаква премяна най-красива

може за пари да се смени.

После грош след грош къде отива?

Харчат се за вино и жени.

[1] … берлан и глик. — Разпространени по онова време игри на карти. ↑

Заключителна балада

Завършва, както сте разбрали,

Вийон сега завета свой.

Камбанен звън като погали

слуха, елате в пъстър рой:

умря на любовта герой,

носете дрехи с ярък цвят —

да има радостен престой,

отивайки на оня свят.

Че той е мъченик, едва ли

ще спори някой — много бой

е изтърпял, ала похвали

получил е нищожен брой.

Така е, вярвай, друже мой,

с любовни мъки е богат

Вийон и не натрупа лой,

отивайки на оня свят.

Облечен беше във парцали

на път към вечния покой

и вятърът не го пожали,

обсипа го с игли безброй,

прониза го със своя вой,

да види колко е сърцат;

но кой е бил спокоен, кой,

отивайки на оня свят?

О, княже, в студ или във зной

един бе нравът му познат;

червено винце сръбна той,

отивайки на оня свят.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.